I det här avsnittet:
En last med 3000 ton krigsmateriel på väg till en avlägsen armébas...
- Vad i helsike? - Tänk om nåt är sönder.
- ...håller på att spåra ur... - Vad nu? Håll ut, stumpan.
- Skottlossning i McKinley. - Det kan bli farligt.
...och nybyggarpar som lever avskurna i vildmarken...
Det är livshotande.
...kämpar mot det arktiska klimatet.
- Det var halt. - Jag försöker, Jim.
Skruvar! - Jäkla skräp.
Fort Wainwright i Fairbanks.
Alaskas största militärbas är hemvist för The Arctic Warriors-
-en pansarbrigad inom armén.
7000 man övar inom ett område som är större än Island.
Det är till denna nordliga armébas som Bill, George och Davy-
- ska frakta 3000 ton militär utrustning.
- Här kommer den sista. - De står inför sin största utmaning.
Det är ömtålig utrustning. Militären håller koll på oss.
De räknar med oss.
Pansarfordonen tar 40 godsvagnar i anspråk.
Det är det längsta tåget i järnvägens historia-
- och lasten, värd en kvarts miljard dollar, är tillika den mest dyrbara.
Lasten är värd en förmögenhet. Den får inte falla i fel händer.
Man är alltid på spänn när man ska frakta dyrbart militärt gods.
Vi har press på oss, särskilt som vi gör detta på uppdrag av militären.
Prylarna står under uppsikt dygnet runt. De måste nå fram i tid.
- Är du redo? - Nu åker vi.
De ska frakta rekordlasten 60 mil norrut.
På vägen väntar smala hundraåriga broar-
- bergens glashala kurvor och Denali nationalpark-
-som kryllar av älg och ren.
Utrustningen måste anlända till basen i tid - oskadd och stridsklar.
- En kvarts miljard. Hur känns det? - Det är en ära att bistå militären.
Vi får inte svika dem. Vi måste göra vårt bästa.
30 mil norrut, i hjärtat av Denali nationalpark...
Kom igen!
...lever Taras och Staci Genet så avsides som det är möjligt.
De är helt avskurna från omvärlden.
Jag är född här. Jag har levt ett rafflande liv.
Jag flyttade hit från Colorado. Vi träffades på en kurs i andlighet.
Spring!
Jag föll för henne direkt. Två dagar senare kysstes vi för första gången.
Vi har bott här i ungefär åtta år.
Min familj tog det hårt. Folk förstår inte tjusningen med det här livet.
Jag visste inte ens att man kunde leva så här förrän vi träffades.
Duktig hund!
Här bor vi. Taras pappa byggde kojan för 40-50 år sedan.
Den heter "svampstugan" eftersom vi lagar den med vad vi har tillhands.
Den är toppen.
Vi älskar att läsa. Hela kojan är full av böcker-
- foton och tavlor att vila ögonen på.
Det är en utmaning att bo så trångt, men det går om man är strukturerad.
Ofta sover hundarna uppe hos oss-
-så vi byggde den här fräcka trappan.
Det ärbara att klättra upp. Akta huvudet, det är trångt.
- Kom, då. Duktig hund. - Jag sover i sängen jag föddes i.
"Jag har inte uträttat mycket", brukar jag säga.
"Jag sover i samma säng som jag föddes i."
Vi har ett hemmagjort badkar.
Vi bär in det i stugan när vi vill bada. Häromdagen badade vi utomhus.
Taras har lärt mig att leva ett bekvämt liv i vildmarken-
-och att ta allt med en klackspark.
Då hoppar vi väl i, då. Vi skrubbar oss rena och eldar i spisen.
Här ute måste man vara uppfinningsrik för att överleva.
Vi lever i samklang med naturen och alla dess varelser.
Samtidigt innebär det stora risker.
I en nödsituation är satellittelefonen deras enda livlina.
De måste kunna ladda den även när solpanelerna sviker.
Vi måste lösa problemet med energiförsörjningen. Jag har en idé.
Då åker vi. - Min gamla cykel står vid järnvägen.
Om den fortfarande fungerar kan vi kanske konstruera en generator.
Åtta mil söderut, strax utanför samhället Talkeetna...
...bor den 67-årige enslingen Jim James.
Han har påbörjat sitt mest ambitiösa projekt hittills.
Förhoppningsvis blir det vårt ålderdomshem.
Det blir nog mitt sista hus, åtminstone i den här storleken.
Ytterväggen ska upp så fort byggvarorna kommer.
Jag väntar på presenningar och virke. Jag vill försöka hålla virket torrt.
Det är meningen att det ska överleva mig.
Nancy vill få maximal utdelning av Jims sista byggprojekt.
Det här är en modell av mitt nya hus. Det är enklare att visa vad jag vill-
-än att förklara för Jim.
Det här är mitt favoritrum. Det ska bli min ateljé.
Förhoppningsvis får jag en innetoa-
- och slipper gå på dass i 40 minusgrader.
Men det återstår fortfarande kolossalt mycket arbete.
Visst är det en utmaning för en gammal halvtokig krympling-
-men vad vore livet utan utmaningar?
Då rostar man sönder innan man sliter ut sig.
Husbyggandet håller Jim borta från trubbel.
Man måste räkna med oförutsedda problem. Så är det i vildmarken.
Jag har velat bygga en stuga till Nancy i några år nu.
Hon har stått ut med mig-
- så efter 36 år är det hög tid att jag betalar tillbaka.
Det är på tiden.
Järnvägsarbetaren Darin Capps kommer med byggmaterial till Jim och Nancy-
- i sin Lowboy - en låg vagn, utrustad med egen grävmaskin.
Nu är vi långt ute i vildmarken.
Hur är läget, Jim? Ska jag lägga det här?
Den är läskigt stor.
Det kan inte vara lätt att bygga ett hus i den här snön och kylan.
Hellre nu än när regnet öser ned.
Om nån kan ro det i hamn, så är det ni.
- Jösses. - Lycka till. Sköt om er.
- Ha en bra dag. - Jag drar vidare till nästa jobb.
Jim och Nancy är stenhårda. De har levt länge här ute.
Här överlever man inte om man är vek.
Det här är en romantisk gest från hans sida.
Han är skyldig mig ett hus, inget snack om saken.
Darins nästa jobb består i att ensam trotsa snön och hålla rälsen fri.
Jag måste ploga undan två meter snö innan ovädret drar in.
All snö kommer från samma snöoväder.
Den måste bort för att göra plats för snön som kommer med nästa oväder.
Det var nära ögat.
Det får inte luta för mycket. Då välter jag. Jag måste se upp.
Nu närmar vi oss slutet på rutten.
Hon skötte sig. Snön var blöt och tung, men allt gick bra.
Nu måste jag sticka innan tåget kommer.
Nu väntar en åtta mil lång färd på den isbelagda rälsen.
Något är på tok. Det är något fel på hydrauliken.
Jag vet inte vad som händer. Vad nu?
Darin har fått allvarliga problem.
Kom igen, gullet. - Jag måste ut och kolla bromsarna.
Om luft läcker ut släpper inte bromsarna.
Det ser inte bra ut. Vi kan ha stora problem.
Godståget närmar sig Darin med sin rekordlast av militär utrustning.
- Tiden är knapp. - Jag blockerar järnvägen.
Det går inte att komma förbi mig. Jag måste flytta på mig.
Capps här. Tungt maskineri blockerar spåret. Hör du mig, R.C?
Utan mekaniker blir jag fast här.
Det går inte.
Capps anropar R.C. Hör du mig?
Capps anropar R.C, kom.
Fördömt!
På sin gård...
...skottar Jim och Nancy undan snön för att kunna resa en vägg.
Förhoppningsvis blir det lite varmare snart-
- så att vi kan få bort isen och täcka över golvet och väggarna.
Det blir riktigt kallt här. Kylan går genom märg och ben.
De flesta skulle invänta sommaren, men inte Jim.
Oj, det är is kvar.
Jim har halkat flera gånger.
Sen vi flyttade ut hit har han brutit revbenen två gånger.
Säg till när du är klar.
Det fattas 1,5 millimeter.
- Markera det med ett kryss. - Duger inte det vid 80 centimeter?
Jo då. Det ska vara ett kryss var fyrtionde centimeter.
- Sätt kryss vid 40 och 80 centimeter. - Sluta skrika.
- Du förstår inte hur jag tänker. - Nej, du krånglar till allt.
Allt måste vara perfekt, så när som på en hundradels millimeter.
Gå och klaga på trädet där borta så att jag slipper lyssna.
Jag måste komma ihåg att ha tålamod med dig.
Här blir bra.
Jim tänker vinscha upp väggen med hjälp av sin gamla fyrhjuling.
Vanligtvis räcker det med 8-10 personer för att resa en vägg.
Men här ute finns det inte så många som är villiga att stå ut med mig.
Jag betalar en dollar litern för bensinen.
Då kan jag lika gärna använda den.
Vinschen börjar allt bli till åren, men den borde hålla.
- Tja, det gäller att tänka positivt. - Just det. Bra idé.
Wow.
Vad i helsike? Fördömt också. Det är inte sant.
Strandsatt i Alaskas vildmark...
Hör du mig, R.C? Kom.
...försöker Darin febrilt kontakta järnvägens mekaniker.
Hör ni mig? Capps anropar R.C. på tolfte bandet.
Capp till R.C. på femte bandet.
- R.C. här. Du hörs knappt. - Äntligen fick jag tag på er.
Jag har råkat illa ut. Skynda er hit och fixa mina bromsar.
- Var är du? - Vid stolpe 235, kom.
Vi är på väg. Jag vet att tåget närmar sig. Vi ses om en kvart.
Man måste vara beredd på allt.
Här i Alaska kan vädrets makter göra slut på den som inte är på sin vakt.
- Vi är 100 meter bakom dig. - Förhoppningsvis är det ingen panik.
Nu jäklar.
- Sexton mil framför dem... - Uppfattat. Klart slut.
...patrullerar järnvägspolisen Johnny Evans längs rälsen.
Man kan inte ta några risker i dag-
- med en transport av krigsmateriel värd en kvarts miljard dollar.
Järnvägspolisen grundades för över hundra år sedan.
Vi har i uppgift att skydda allmänheten-
-våra passagerare och tågpersonalen.
Vi är järnvägens väktare. Ingen vakar över den lika hängivet som vi.
- Centralen till Johnny Evans. - Jag lyssnar.
Vi har fått in en rapport om skottlossning runt McKinley.
Det är uppfattat.
Det är illa om de skjuter mot rälsen.
Tåg kan spåra ur - passagerare och personal kan förolyckas.
Vi letar efter någon som skjuter prick eller jagar.
Vi måste stoppa skytten. Ser ni förbudsskylten?
Folk brukar använda dem som måltavlor.
Jag ser fotspår, troligtvis efter skytten. De är färska.
Titta här. Snön har smält runt hylsorna. De är grovkalibriga.
När folk skjuter mot rälsar och broar med höghastighetsvapen-
-kommer kulorna upp i 600 m/s.
En träff kan få stålet spricka.
Evans till Centralen. Skicka hit ett inspektionsteam.
De måste avgöra om tåget kan passera. Området är säkrat.
- Centralen anropar Talkeetna. - Vi lyssnar, kom.
Spårteknikerna Doug och Stacy får i uppdrag att inspektera rälsen.
Eventuella skador kan försena arméns leverans-
-och äventyra rikets säkerhet.
Skott har avlossats mot järnvägen.
Gör en inspektion, men se upp.
Uppfattat. - Då kollar vi upp det.
I Denali nationalpark letar Taras och Staci efter Taras gamla cykel.
Kopplad till en generator skulle den kunna ladda deras satellittelefon.
- Vi borde rensa spåret. - Det finns gott om älgspår.
Ja, verkligen.
Det sista vi vill möta på ett smalt skoterspår är en skenande älg-
-så det försöker vi förebygga.
Många bär vapen, men inte vi.
De är tunga och i vägen.
Nu borde vi ha skrämt bort dem.
Där är den.
- Jag sa ju att den stod kvar. - Jag vet.
Den ser fin ut. Det kan nog funka.
Bakhjulet snurrar fortfarande efter tre år.
Vilken tur att björnarna inte hade tagit den.
Nu åker vi hem.
Tåget med krigsmaterial fortsätter sin färd norrut.
Sexton mil längre fram finns Doug och Stacy.
Vi letar efter en nål i en höstack.
De inspekterar rälsen på jakt efter synbara skador.
Här är ett kulhål, Stacy.
Jag ser en spricka på baksidan. Här är två frakturer.
Hela överdelen kan lossna.
Doug har jobbat överallt på spåren.
- Här är en. - Vi har jobbat tillsammans länge.
Vi funkar bra ihop och han kan verkligen sina saker.
Jag ser en till här borta. Vi kommer att få fullt upp-
- med tåget på väg. Sånt här brukar ta 3-5 timmar.
Men nu är tåget snart här.
Sexton mil söder om dem närmar sig den militära leveransen farozonen.
- Lystring, godstågspersonal. - Det här är Healy, kom.
Skott avlossade vid McKinley. En enhet är på plats.
Var försiktiga och ha ögonen på skaft.
- Skjuter någon mot järnvägen? - Det här är surrealistiskt.
Vi ser aldrig till några människor här i vildmarken-
- men jag garanterar att varenda en är beväpnad.
Jag blev beskjuten i Montana Creek en gång. Kulan tog i fönstret.
Det skottsäkra glaset räddade mig.
Vad händer om någon träffar en gastank 30 vagnar bakom oss?
Det vet du. Då är vi körda.
Det är svårare att träffa en rörlig måltavla.
Jag lämnar min post vid fönstret.
Det här gör mig skakis. Jag håller utkik härifrån.
- Åtta mil norrut... - Tryck in den.
...kämpar R.C. och Steve med Darins maskin. Den måste bort från spåret.
- Jag tar hjälp av "min älskade". - Tåget får inte bli försenat.
Plattformen väger 32 ton, och vagnen 13 ton.
Den här väger 9 ton, och den 20. Då behövs bromsar.
Jag ska justera bromsarna så att de tar med full kraft.
Upp i förarhytten och bromsa, så att vi ser vad felet är.
- Ska jag släppa på bromsarna? - Ja.
Jag vill inte göra tåget försenat. Jag litar på att de fixar det här.
- Ta tag i den. - Ser du?
Inte bra.
3000 ton militär utrustning ska vara i Fairbanks före kvällen.
George, Bill och Davy hoppas slippa fler förseningar.
- Är lasten tung? - Ja, det är ju pansarfordon.
Capps anropar Healy. Bromsarna strejkar på min Lowboy.
Katten också.
Vad nu?
Strax utanför Talkeetna försöker Jim och Nancy resa en yttervägg.
- Vad hände? - Jag vet inte. En sladd är av.
- Det som gick så lätt. - Vi måste byta ut reläkontakten.
Den är för gammal, precis som jag.
Jag ska hämta en ny kontakt och byta ut den gamla.
Sen kommer vinschen att funka igen.
Nåt går alltid på tok här ute i vildmarken.
Vilken röra. Jag måste städa upp här inne.
Jag vet att det finns kontakter i det andra huset.
Fyrhjulingen är det enda som håller väggen uppe.
Här har vi kontakten.
Jag ska försöka få på den.
Försiktigt. Har du den?
Så där.
- Då så. - Nance? - Ja?
Vrid om nyckeln och sätt på tändningen.
Är den på?
Bravo.
Bra. Stäng av tändningen.
Det där blir så gott som perfekt.
Godståget fortsätter sin färd norrut.
Leveransen hänger på att R.C. och Steve får bort Darins maskin i tid.
Det tar tid att få bromsarna fixade i kylan.
- Det här är illa. - De vet hur viktig leveransen är.
Inne i Denali nationalpark måste de vara alerta.
Över 200 djurarter lever inom det 24000 km² stora området.
Om de kör på ett djur kan hela tåget spåra ur.
Tänk att vi får betalt för att titta på utsikten.
- Jag älskar mitt jobb. - Renar!
Jag ser dem.
De verkar lämna spåret.
Ja, det ser så ut.
- Där springer de. - Häftigt.
Bra att du inte körde på dem, Bill. Det hade slutat illa.
Ja, det var nära ögat.
De kommer tillbaka. Nu är det klippt.
Han är på din sida, Bill.
- Hann den undan? - Ja.
- Bravo. Jag trodde att det var kört. - Det var nära ögat.
Vilken kick. De här fordonen får inte spåra ur. Mycket pengar står på spel.
- Fem mil längre fram... - Var är hylsnyckeln?
Med järnvägens dyraste militära last på väg...
...måste Steven och R.C. laga Darins bromsar, och det snabbt.
Ser du hur slak den är? Det är helt sjukt.
Bit ihop och fixa det.
Tiden är ute. Ni har 4-5 minuter på er.
- Nu, då? - Ge mig tre minuter!
Jag har fått loss bulten.
Mindre snack och mera verkstad, tack.
- Han skäller värre än han bits. - Jag är färdig.
Bromsa.
Släpp på bromsarna.
- Härligt. - Det ser okej ut på den här sidan.
- Hasa dig ut. - Rappa på.
- Kör på, Darin. - Då kör vi.
Beredd, R.C?
Bromsa.
- Ja! - Nu kommer du till Talkeetna.
- Där fixar vi resten. - Det är bättre än inget.
- Mycket bättre. - Tack för hjälpen.
- Nu måste vi dra innan tåget kommer. - Vi räddade dig igen.
Tredje gången gillt! - Nu måste vi bort från spåret.
Kanon!
Att köra omkring med sån här utrustning tär på psyket.
Det är extremt stressframkallande. Jag avskyr när sånt här händer-
- men vi har ett jobb att sköta, så man måste bita ihop.
Äntligen hemma.
Med hindret ur vägen-
- kan tåget fortsätta norrut med sin last värd en kvarts miljard dollar.
- Goda nyheter. Bromsarna funkar. - Schyst.
- Tack för det. - Det var skönt att höra.
Vad sjutton? Hör ni?
- Jäklar. - Larmet har gått.
- Vi tappar fart. - Tänk om nåt är sönder.
- Tåget saktar ned. - Vi måste kolla upp det.
- Vi behöver båda motorerna. - Kom, Davy.
Ta det varligt där ute.
Där är problemet.
Elkabeln till det andra lokomotivet har skakat loss.
- Tur att den inte slår i marken. - Det är illa.
- Kabeln har lossnat. - Den förbinder loken med varandra.
- Är den skadad? - Det kunde vi inte se.
- Vi har inte råd att tappa en motor. - Klarar vi oss med ett lok?
Nej, vi behöver två för att orka fram. Ett räcker inte.
Vi måste stanna.
Då så.
Nu fixar vi det här.
- Där har vi problemet. - Det ser inte bra ut.
Vi behöver två lok, nu har vi ett. Förhoppningsvis hittar de en lösning.
Det här fixar jag. Jösses...
- Ska jag visa hur man gör? - Håll snattran.
- Jag tror att den är i. - Bra jobbat.
Gör om det om du kan. Ålder går före skönhet.
- Jag försöker starta motorerna. - Kör på.
- Det gjorde ni bra. - Vilket lagarbete. Vi hade tur.
Våra hjul får aldrig sluta snurra, så enkelt är det.
Åtta mil längre fram reparerar Doug och Stacy rälsen-
- som fått skottskador, för att tåget ska kunna passera.
Med den 50 ton tunga regulatorn ska vi försöka dra rälsen på plats.
Vi har ont om tid. Förhoppningsvis funkar det.
Stroppen brast som om den var av smör.
Stroppen gick av. Vi får hoppas att kedjan håller.
- Muskler av stål. - Funkar det inte är vi illa ute.
Att vinscha den tar för lång tid.
Det innebär ytterligare ett hinder för årets viktigaste godsleverans.
- Healy här, kom. - Vi har fått problem.
Förhoppningsvis blir inte leveransen försenad.
- Fasen också. - Det var det sista vi behövde.
Vi har inte råd med fler förseningar.
Äntligen är alla ytterväggar resta.
Det här var det sista av leveransen: en 30 meter lång-
-och 6 meter bred tjock täckplast.
Nu måste Jim och Nancy skydda stommen från värdets makter.
Det är ont om tid. Himlen börjar mörkna.
Vädret är extremt ombytligt.
Plasten kommer att skydda stommen och golvet.
Vi måste få upp täckplasten i dag. Jag hoppas att Jim orkar.
Nästa projekt blir att få upp en bjälke som plasten kan hänga från.
Gå dit bort. Stanna...
Sluta skrika. Jag kan ta mig dit jag ska utan avhyvlingar.
- Ser du var strecken är? - Ja.
- Ska jag höja eller sänka? - Höja.
Håll kvar den, så skruvar jag i en skruv.
Va?
Det värsta för Nancy i ett projekt som det här-
- är inte själva arbetet, utan att hon måste stå ut med mig.
- Hur lång är en rulle? - 30 meter.
Det här är 12x2 meter, så vi får 6 meter över.
- Vi ses om en halvtimme. - Hursa?
- Du hörde. - Visst, kära du.
Ibland behöver jag en paus från Jim och hans perfektionism.
Jag är fanatisk. Det stör mig när saker och ting-
-inte blir som jag har tänkt mig.
I stugan i Denali nationalpark...
Genialt, älskling.
...försöker Taras och Staci rigga en extra kraftkälla-
- med en gammal cykel och en generator.
- Vad ska vi göra? - Vi ska fästa en rem runt bakhjulet.
Sen kan vi förhoppningsvis driva växelströmsgeneratorn.
Vi måste bygga ett stativ så att bakhjulet hänger i luften.
Då kan vi driva generatorn genom att sitta på cykeln och trampa.
Lyckas vi med det så får vi elektricitet.
- Tur att vi aldrig slänger nåt. - Allt går att använda.
Ifjol var vi på väg att slänga en del av delarna som vi behöver nu.
Då ska vi se om det funkar. Ser du? Nu hänger bakhjulet fritt.
Jag går och hämtar generatorn.
Det krävs definitivt att man är uppfinningsrik när man bor så här.
Man måste vara påhittig.
Perfekt. Bra jobbat. Nu kan vi nog bära in hela mackapären-
-och sätta ihop den.
Är du beredd?
Längre söderut... kommer tåget med krigsmateriel allt närmare.
Doug och Stacy har press på sig att reparera ett skadat rälsparti.
Dra!
Rälsen har fastnat någonstans. Det belastar kedjan.
Man måste vara alert. Om man sänker garden ökar riskerna.
Jag fruktade att kedjan skulle brista, men vi hade tur.
- Ner? - Ja, hela vägen.
Det närmar sig.
Det känns bra att vår insats bidrar till att tåget når fram välbehållet.
Nu är rälsen reparerad.
Toppen. Vi är på väg.
Jim och Nancy försöker skydda sitt nya hus från vädrets makter.
Klättra upp och kasta över hammaren.
- Men få den inte i skallen. - Vilket bra råd. Tack.
- Går det inte? - Jag behöver en extra hand.
- Ska jag knyta fast repet? - Nej, släng över det.
Kom ner.
Jag kör med Nancy ibland, men jag ångrar mig alltid efteråt.
Hon är extremt skicklig-
- när det gäller sånt som de flesta kvinnor inte ens begriper sig på.
Hördu! Den ska träs igenom där.
- Du gör allt baklänges. - Nej, det finns inget annat sätt.
Vi är varandras motsatser. Han tänker bakvänt.
Det kan skapa problem ibland.
Vänta.
Skräp.
George, Bill och Davy kämpar vidare mot Fairbanks efter alla förseningar.
Jag är helt slut efter tolv timmar och alla problem.
Det tar på krafterna att hålla tidtabellen.
- Ska jag gå ut och skjuta på? - Vi hinner, men det blir på håret.
Jag blir gråhårig av stressen, precis som George.
Ja, det ska bli skönt att äntligen komma fram.
Kör på. Gör din grej.
I Denali gör Taras och Staci framsteg med sin cykeldrivna generator.
Fräckt. Här är remmen. Det kan bli tajt.
- Det kommer att bli så här. - Wow, det blir toppen.
Förhoppningsvis funkar växlarna så att vi kan justera motståndet.
- Nu börjar planen bära frukt. - Ja visst.
Jag får se upp med sadeln. Stövlarna är ganska otympliga.
Ser man på!
Snyggt jobbat, älskling. Vi måste stabilisera cykeln.
Inte illa.
- Kan jag fortsätta trampa? - Ja då.
Vi är uppe i två...
Nu gör vi ett nytt försök. Är du beredd?
- Nu är vi uppe i åtta. - Det är för lite.
- Kan du växla upp? - Det går inte snabbare än så här.
- Nio. - Det går åt rätt håll.
- Ja, du genererar elektricitet. - Jag njuter av utsikten under tiden.
Om jag cyklar i en timme så är batteriet laddat sen.
Det här går ju bra. Jag kan läsa min bok medan jag trampar.
- Nu testar vi. - Räcker strömmen? I med sladden...
- Jag slår på den... - Härligt.
Jag fick cykla ett bra tag för att de skulle funka.
Ja, men batterierna är åtminstone laddade.
Det ser inte så imponerande ut, men det funkar.
I en nödsituation måste vi kunna kalla på hjälp.
Och nå omvärlden.
- Bra jobbat. - Tack för hjälpen.
Vi lyckas alltid till slut.
Efter en dag full av förseningar når godståget äntligen sitt mål.
- Det kommer till och med i tid. - Det har varit en lång dag.
Nu är vi äntligen i Fairbanks, men det var på håret.
Vi gjorde vårt jobb och härdade ut trots alla problem.
Vi klarade det!
Jag är nöjd med att vi kunde hjälpa armén-
-men det tog på krafterna.
Jim och Nancy försöker febrilt täcka över sitt nya hus innan snön kommer.
Snart går brädorna av i toppen! De var jätteböjda.
- Ska den hänga utanpå väggen? - Det blir nog bäst. Håll dig undan.
- Jag är på min vakt. - Jag hissar upp plasten.
Starta vinschen.
Bra. Jag hoppas att det nya huset blir värt allt besvär.
Vi har verkligen slitit. Det kommer att kännas i morgon.
Okej...
Jag är tacksam att jag orkar hålla på vid 62 års ålder.
Att leva här ute håller mig i form och ger mig energi.
- Är du beredd? - Ja. Kör på.
Jag gör mitt bästa. Jag fick din bräda i bröstet.
Förlåt. Det var inte meningen.
- Du gormar, men det gör inget. - Tack. Det är min tur nu.
- Du måste fatta galoppen. - Ja, ja. Du måste ha tålamod.
- I med skruven! - Flytta på handen.
- Jag ser inget. - Det... Skruva, då!
Okej.
Vilket par skulle inte bli osams ibland under ett sånt här projekt?
Dumskallar går an, men ingen gillar en smartskalle.
Men när dammet lagt sig blir vi alltid sams igen.
Varför skrattar du när vi pussas?
Det återstår mycket jobb. Vi är på första sidan i en lång roman.
Mitt drömhus har fått tak.
Det här betyder mycket för mig. Huset är Jims kärleksgåva till mig.
Översättning: David Lind www.btistudios.com